April 1928.
Gud... Min Gud, hjælp far.
Gode Gud, du må gøre, hvad du vil, men gør far rask igen.
Giv mig ro. Gud, jeg anråber dig.
Hjælp mig, giv mig ro. Og gør far rask igen.
Vær med os. Himlens Gud.
Amen.
DAGBOG
Nu er den ti minutter i halv tolv.
Alle lysene, som brænder...
Det er så smukt alt sammen.
Jeg er ked af det.
Men nu vil jeg fortælle, hvad der skete i 1929.
Jeg klarede mig dårligt i skolen. Jeg dumpede i tre fag.
Far blev syg. Jeg rejste alene til min moster i Tyskland.
Og far døde. Min veninde Maud døde.
Morfar døde.
Farbror Amandus, faster Jenny og min kusine blev påkørt.
Det er alt, jeg husker.
Nu kan jeg kun ønske mig et godt nyt år.
Hvad vil der mon ske i det nye år?
Jeg er Ingrid.
Det her er min historie.
Hvem ville jeg se, hvis jeg kunne se tilbage på mit liv?
Hvad er der tilbage?
Jeg ville gemme alt.
Jeg fyldte papæsker og rejsetasker.
Så kunne jeg altid vende tilbage til mine minder.
Det hele begyndte i Sverige. Senere kom jeg til Amerika.
Jeg var ti år i Hollywood.
Sidenhen boede jeg otte år i Italien.
Og derefter boede jeg 20 år i Paris.
Og nu bor jeg i London. Det er interessant...
-Føler du dig rodløs? -Ja. Jeg vil ikke have rødder.
-Hvorfor ikke? -Jeg vil være fri.
-Har man ikke brug for rødder? -Nej.
En film baseret på Ingrid Bergmans egne film og dagbøger-
-samt på hendes breve til veninderne Mollie, Ruth og Irene.
En film fortalt med hjælp fra hendes fire børn.
JEG ER INGRID
Ingen vidste, at jeg rejste. Knap nok min egen familie.
Min veninde Mollie og min elskede Petter Aron vinkede fra Bromma.
Jeg fløj til London og tog båden mod drømmefabrikken i Hollywood.
Jeg havde en femårig kontrakt med Selznick International Pictures-
-United Artists, Hollywood.
Elskede Mollie!
Hvor så I søde ud, da I stod og vinkede som to små rotter på Bromma.
Tak, fordi du kom!
Du hjalp os med at jage afskedens smerte bort.
Det er i hvert fald en oplevelse, denne rejse-
-fra Bromma til Hollywood.
Pas godt på Pia og Petter.
Tænk dig, Mollie, en mand, jeg havde til bords i går, sagde:
"De kan ikke blive skuespillerinde, så lang, som De er."
Og jeg tænkte bare...
"Han ved ingenting om mig."
"Jeg var det mest generte menneske på denne jord."
"Men jeg havde en løve i brystet, som nægtede at lade sig tæmme."
Foråret er kommet til Råsunda. Hele filmbyens kompleks...
I dag har jeg været statist.
Det var vidunderligt at komme ind bag gitterporten.
Det føltes, som om det var en hellig mark, jeg betrådte.
Alle talte om teater og film.
Det var første gang.
Men jeg håber, jeg får lov til at prøve det mange flere gange.
Har du fotografiet?
Hun titter ud fra køen. Det har altid slået mig, at man allerede ser...
Det er en ung pige, som har mistet hele sin familie, men hun udstråler:
"Livet er fantastisk og fuldt af eventyr."
Dramaten 1933
De har studeret på Dramatens elevskole, men hvordan gik det til-
-at De kom til filmen?
Jeg havde gået et år på Dramatens elevskole.
Da vi fik sommerferie, tog jeg ud og læste digte op for Karin Swanström.
Og hun engagerede mig til en film, som hedder "Munkbrogreven".
MUNKBROGREVEN 1935
De kommer vel sent hjem?
Nej, jeg trækker bare lidt frisk luft. Hvorfor?
Tag i hvert fald nøglen til gadedøren. Så De ikke vækker Borstis.
-Hvis nu det skulle blive sent. -Tak.
-Godaften. -Godnat!
Jeg har nu valgt at forlade den fine teaterskole for filmens verden.
Jeg burde være taknemmelig for at komme til teatret i så ung en alder.
Men jeg elsker den frihed, jeg føler foran kameraet.
Jeg håber, det ikke var dumt af mig-
-og at jeg stadig kan blive en stor skuespillerinde.
-Er jeg ikke sød hver aften? -Jovist.
Men særligt i aften.
Der går rygter om, at jeg er det største talent derude.
Mine venner fra elevskolen får ingen roller, og mig slås de om.
Jeg bliver bange, når jeg tænker på det.
Bare jeg ikke skuffer dem fælt.
Nu har jeg lavet ti film på fem år.
Store roller som i "Intermezzo", "Swedenhielms" og "Dollar".
Bare mit hovmod ikke står for fald.
Jeg er så vanvittig lykkelig for, at jeg har Petter.
Tænk, hvis jeg ikke havde ham.
Min øjesten, mit et og alt, min vidunderlige eneste ene.
Der er fem timer til, at vi ses, og elleve dage til brylluppet.
Hvordan skal jeg holde det ud?
Hvis jeg bare kunne kysse dig og kysse dig ordentligt, igen og igen.
Du forlader mig aldrig, vel? Jeg forlader aldrig dig.
Jeg ville ikke blive i Sverige. Det har jeg altid vidst.
Det lå for langt væk og var for lille et land.
Jeg ville rejse til store lande, og jeg tænkte...
Jeg vidste, jeg ville rejse ud. Jeg havde en stor trang til at se verden.
DE FIRE KAMMERATER 1938
For mig handlede det om at komme til et nyt land-
-og få lov til at arbejde på et nyt og fremmed sprog.
Det var en lille bro, som jeg gik over.
Jeg mærkede, at mange var bange. Ikke bare i studiet, men overalt.
Mine tyske kolleger var bekymrede over det, der skete i landet.
Efter optagelserne begav Petter og jeg os ud på en Europarejse.
Jeg har pakket mit kamera, som jeg altid har med. Jeg elsker at filme.
Min far tog altid billeder af mig, og nu filmer jeg hele verden.
Nogle gange filmer Petter, men det er mest mig.
JØDISK BUTIK
22. september 1938.
Petter og jeg har fået en datter.
Vi vil døbe hende Pia. Petter, Ingrid, Aron.
Et par gange har filmens hjerte ladet høre fra sig.
Og denne gang slog jeg til.
David O. Selznick, producenten bag storfilmen "Borte med blæsten"-
-vil have mig med i en ny version af min store succes "Intermezzo".
Selznick havde sendt en kvinde, Kay Brown-
-som besøgte divaen i barselssengen.
Hun sagde, de ville vente meget længe, bare jeg kom.
Hvis jeg ville komme til Amerika. Om jeg ville...!
"Jeg kræver ikke så meget."
"Jeg vil bare have alt."
I Amerika. Endelig.
Jeg blev kørt til Selznicks hus, hvor jeg skulle bo.
Hans kone Irene tog imod mig.
Efter et stykke tid kom David Selznick.
Han slog sig ned og kiggede på mig, roste mit engelsk og forsvandt.
Selznick holdt fest med mig som æresgæst.
Jeg sad alene i min gamle, rosa kjole med ballonærmerne-
-som jeg fandt yderst elegant.
Jeg sad bare der og kiggede på alle dem, som kom:
Clark Gable, Joan Bennett, Cary Grant, Gary Cooper...
Jeg behøvede ikke nogen at tale med. Jeg var helt stum af lykke.
Tænk, at jeg fra Stockholm, Råsunda, Sverige-
-sad her omgivet af filmstjerner.
UDEN SMINKE UDEN LÆBESTIFT
LYDPRØVE INTERMEZZO
-Jeg håber, jeg får et legat. -Javel ja.
-Optagelsesprøven er svær. -Jeg har bestået den.
-I dag. -I dag?
Det skal fejres! Hvorfor drikker vi det her?
-Kom med Deres bedste champagne. -Champagne?
Vi må skåle for Deres fremtid som kunstner.
-De skal ikke stå i skyggen af nogen. -Det har jeg aldrig sagt.
Nej, jeg siger det for Dem. De kan sætte verden i brand.
De ler ad mig.
Kan man andet end at le ad ungdommens glade selvtillid?
Der kommer champagnen.
Det er jeg ikke vant til.
Tak.
Kære Mollie. Jeg har mødt to fantastiske kvinder-
-som skal hjælpe mig i Hollywood.
Stemmetræneren Ruth Roberts skal lære mig at tale perfekt engelsk.
Og Irene Selznick hjælper mig med at forstå det her mærkelige-
-men uhyre spændende miljø.
Kys Pia fra mig.
Jeg længes sådan efter hende.
Jeg kommer hjem, så snart optagelserne er forbi.
Jeg var så heldig at møde Ruth allerede på første optagelsesdag.
Hun var virkelig en fremragende engelsklærer.
Ruth havde jo selv svenske aner og forstod hurtigt min personlighed-
-og vidste, hvordan hun skulle lære mig alt om Amerika-
-ikke bare sproget, men om amerikanernes følelser og tanker.
Jeg er hende dybt taknemmelig. Hun har i høj grad formet mig.
Der er meget af hende i mig.
De rejste hertil fra Sverige med Deres første mand?
Efter "Intermezzo" vendte jeg hjem til Sverige for at lave en film.
Så brød krigen ud, og Selznick bad mig om at skynde mig tilbage.
Så jeg tog min datter med. Min mand blev-
-da han ikke vidste, om han ville blive indkaldt.
Men Sverige kom jo aldrig med i krigen, så han kom også herover.
Jeg er så lykkelig for, at vi alle endelig er sammen igen.
Tænk, at vi alle er i Amerika nu.
Jeg tog ikke til Hollywood med min mor.
Jeg boede hos min far i Rochester, New York.
Han læste medicin, mens min mor indspillede film i Hollywood.
Hun kom på besøg indimellem. Det må have været en uendelig lang togrejse.
Jeg kan huske, at hun kom. Men kun på besøg.
Jeg tager til Rochester, så snart optagelserne er slut.
Min mand kommer hertil, så snart han har ferie.
Og Pia rejser imellem os. Nogle gange hos mig, nogle gange hos ham.
Men jeg boede næsten et helt år i Rochester.
Sidste vinter.
11. januar 1941.
Jeg ville have givet min højre arm for den, "Dr. Jekyll og Mr. Hyde".
Får jeg nogensinde en bedre rolle end den lille hore til Ivy Peterson?
Og en bedre instruktør end Victor Fleming?
Aldrig har jeg været lykkeligere. Det er, som om jeg flyver.
-Vil De se mig fra siden? -Vil De gerne have, jeg gør det?
De er vist ikke for kvik?
Jeg lever et ensomt liv, når jeg arbejder. Jeg bor i filmstudiet.
Jeg har ikke haft fri i 14 uger.
Jeg har ikke tid til at tage hjem til Rochester.
Pia har det så godt hos sin far. Jeg bliver nok yderligere seks uger.
Så har jeg ikke set Pia i seks måneder.
Men man kan jo ikke få alt her i verden.
Så flyttede vi til Benedict Canyon.
Og det er mit første hjem, jeg kan huske.
Og... Vi havde hunde, som jeg legede meget med.
Kære Ruth. Som sædvanlig har jeg meget at se til.
Hjem, mand og barn burde være tilstrækkeligt for enhver kvinde.
Jeg troede, jeg ville få en ny rolle-
-efter "Dr. Jekyll og Mr. Hyde."
Jeg har nu været ledig i fire måneder.
Det er præcis to måneder for meget.
Jeg tænker på hver dag, som går tabt.
Det er, som om jeg lever halvt.
Den anden halvdel er proppet ned i en taske og er ved at blive kvalt.
Hvad skal jeg gøre?
Hollywood, 5. juli 1942.
Elskede, lille Mollie. Endelig en ny opgave.
Jeg laver en film, som hedder "Casablanca".
En meget spændende film.
Humphrey Bogart spiller hovedrollen, hvis du ved, hvem han er.
Han er interessant og slet ikke den typiske "glamourboy".
Mange mænd i Hollywood er draget i krig.
Det er svært for dem at finde skuespillere, filmfotografer-
-og instruktører til produktionerne. Hvordan kan dette vanvid fortsætte?
Mit tysk er lidt rustent.
Det er Gestapo.
De forventer at være i Paris i morgen.
De fortæller os, hvordan vi skal opføre os, når de kommer.
Verden ligger i ruiner, og vi forelsker os.
Ja. Tidspunktet er ilde valgt. Hvor var du for ti år siden?
For ti år siden?
Lad mig se... Det var, da jeg fik bøjle på tænderne.
-Og hvor var du? -Jeg søgte arbejde.
Det går virkelig godt nu, Mollie. Jeg er så lykkelig.
De skriver og taler så smukt om mig, at jeg kunne græde af glæde.
Det var det, jeg ville have i livet.
Tænk, at man virkelig kan få det, man drømmer om.
Fra sidste års vinder, Jennifer Jones-
-til Ingrid Bergman for hendes rolle i "Gaslys".
Tillykke, Ingrid.
Dit talent har overbevist juryen-
-og din skønhed overbeviste vore hjerter.
Tak.
Tusind tak...
...for min Oscar. Jeg håber, jeg vil vise mig den værdig.
Den 14. juni 1945.
Jeg er på vej mod et stort eventyr.
Jeg er på vej til Europa. Jeg skal underholde soldater.
Amerikanske tropper i Frankrig, Italien og Tyskland.
De allierede afgør Tysklands skæbne-
-og Berlin kommer langsomt til sig selv igen.
Flere og flere af byens borgere bevæger sig ud på gaderne.
Markeder, der før bugnede af mad, har nu kun rationerede kartofler:
Et kilo skal række til ti dage.
Man går nu igen fra Triumfbuen, ad Champs-Élysées til Concorde-pladsen.
Frie franskmænd i et frit Paris.
Smukke Ingrid Bergman besøger mellem to filmindspilninger Berlin.
Ingrid Bergman underholder kun amerikanerne. Tyskere nægtes adgang.
Kæreste Ruth. Jeg har mødt en, som vil betyde meget for mig.
Han hedder Robert Capa og er en kendt krigsfotograf.
Vi rejste fra Paris til Berlin sammen.
Jeg er blevet forelsket.
Skriv, at du vil være sød og så smuk, at hjertet brister-
-og læg en flaske champagne på køl til den 15. marts.
Du har vel ikke skrevet under på hundredvis af kontrakter-
-som gør dig til mindre menneske og mere af en institution?
Pas på.
Succes er meget farligere og mere korrumperende end katastrofer.
Jeg har netop talt i telefon med dig-
-min kære pige fra Sverige via Hollywood.
Jeg elsker dig virkelig.
Just ankommet til Heathrow: Ingrid Bergman-
-og Hitchcock, direkte fra Hollywood. Vores reporter og Hitch bytter job.
Reporteren instruerer, og Hitchcock interviewer.
-Er det Deres første besøg i England? -Nej.
Min bryllupsrejse gik faktisk til England.
Sig mig... Jeg tror, maden i England vil gøre Dem godt.
Den gør ikke mig godt, må jeg sige.
-Gør den Dem godt? -Det tænker jeg ikke på.
-Men jeg er bekymret for Dem. -Tak, men ingen grund til bekymring.
Den svenske skuespillerinde, helt usminket...
Mandag morgen, og alle er søvnige.
November 1945.
Mollie, min ven.
Vi er i gang med "Berygtet", som Hitchcock instruerer.
Han er en dygtig mand, og jeg glæder mig til hver dag med ham.
Han er nok den bedste til at lokke sider frem i mig-
-som jeg ikke selv kendte til.
At blande alvor med humor, komedie med drama.
Jeg var overbevist om, at Cary Grant ville være en storsnudet herre-
-men han viste sig som en af de rareste modspillere, jeg har haft.
Der er lige et glas til hver. En skam med isen.
-Hvorfor? -Den er væk.
-Hvem er væk? -Isen.
Hvorfor synes du om den sang?
Fordi den er så fjollet.
Han lærte hende at løsne lidt op, fordi hun...
Som Hitchcock sagde: "Ingrid tog filmen mere alvorligt end livet."
Og det var sandt nok. Der fik han indflydelse på hende.
Kære Ruth.
Petter kan mærke, at Capa og jeg er mere end bare venner-
-og jeg benægter det ikke.
Bob arbejder indimellem i Hollywood.
Vi ses, men jeg ved, at han aldrig kommer til at binde sig.
Han er altid på farten.
Jeg mærker den ungarske indflydelse og er taknemmelig for den.
Jeg er overbevist om, at den har ændret mig meget.
Vi drikker vores sidste flasker champagne.
Jeg skærer en meget dyrebar del af mit liv bort-
-men man lærer af det, og vi klarer operationen så fint-
-at begge patienter kan leve lykkeligt til deres dages ende.
Hun elskede fotografer og filmskabere.
Det var sådan, det var, selv med Capa. Sådan oplevede hun kærlighed.
Hun var vildt forelsket i Victor Fleming.
Det var en stor og passioneret kærlighedshistorie.
Den eksisterede udelukkende gennem kameraobjektivet og filmen.
Når optagelserne var forbi, var det slut. Farvel!
Jeg tror, at hun havde det fra sin far. Det er min egen teori.
Hendes far fotograferede hende meget. Hendes mor var allerede død.
Faren stod altid bag kameraet.
Han sagde: "Smil, kig på mig, hovedet på skrå."
Hun fik kærlighed via kameraet.
Hun så ind i kameraet og så sin højtelskede far.
Hun flirtede med ham, legede med ham, poserede for ham.
Hun var helt igennem tilpas-
-foran kameraet.
Hun kunne allerede posere.
Min far, den stakkel, var hjernekirurg.
Jeg mener... Det var jo en helt anden... verden.
Det var ikke noget tilfælde, at han næste gang giftede sig med en læge.
En, som talte samme sprog.
Hollywoods seneste storfilm vises nu i New York.
Filmfans flokkes for at få et glimt af Ingrid Bergman-
-som kommer til premieren.
Her ser vi frøken Bergman med instruktøren Victor Fleming.
Broadway giver den stort opsatte film en rigtig Hollywood-velkomst.
Som barn læste jeg de første historier om Jeanne d'Arc.
Senere begyndte jeg at samle på bøger, medaljer og statuetter...
Jeg tog til Frankrig og så alle de pladser, hun havde været på.
Det var nok det, at hun var så ung og...
...så modig. Og hun troede på disse stemmer. Det rørte mig.
Jeg har altid undret mig over min mors interesse for Jeanne d'Arc.
Den vaktes, da hun var ung.
Hun spillede rollen på teatret i New York-
-og så lavede hun filmen.
Der var et eller andet ved den historie.
Jeg tænker på en ung pige, som hører en stemme, der siger-
-at hun skal gøre usædvanlige ting.
At hun skal drage ud i verden og gøre noget storslået.
Jeg tror ikke, at historien havde religiøs betydning for hende.
Det var snarere...
...en fattig bondepige...
...som har et kald og skal være heltemodig.
Det er, som om der bor en trækfugl inden i mig.
Siden jeg var lille, har jeg længtes efter noget nyt og anderledes.
Selvom jeg oplevede meget, var det aldrig nok.
Jeg har forsøgt at udholde den daglige tristesse-
-og lade mig nøje og føle mig lykkelig.
Jeg forstod ikke, hvilken slags lykke jeg længtes efter.
Da Petter og jeg var adskilt-
-mens han studerede, længtes jeg efter eget hus med svømmebassin-
-og alt det, som andre stjerner har.
Til sidst fik vi et hus og fik det hele, som vi ville have det.
Men så begyndte trækfuglen at baske med vingerne igen.
ROM-ÅBEN BY 1945
Jeg så "Rom-Åben by" i Hollywood-
-og syntes vældig godt om den. Jeg kunne slet ikke glemme den igen.
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle komme i kontakt med Rossellini.
Det kunne jo bare være et tilfælde. En person kan lave én stor film-
-og så ikke mere. Så jeg ventede til en dag i New York-
-da jeg så en anden film af Rossellini, som hed "Paisà".
Da forstod jeg, at han er en stor kunstner.
Så jeg skrev et brev og sagde, at jeg ville arbejde med ham.
Kære hr. Rossellini.
Jeg har set filmene "Rom-Åben by" og "Paisà" og er meget begejstret.
Hvis De får brug for en svensk skuespiller, som taler godt engelsk-
-og ikke har glemt sit tysk, kan gøre sig forståelig på fransk-
-og kun kan sige "ti amo" på italiensk-
-er jeg klar til at komme og lave en film med Dem. Ingrid Bergman.
Det var en kombination af passion... Jeg blev forelsket i denne mand-
-som var så ulig alle andre mænd, jeg havde mødt-
-og det faktum, at jeg kedede mig i Hollywood.
Jo mere jeg arbejdede der, desto mere ville jeg væk fra det-
-og lave noget helt andet. Noget, ingen forventede.
Jeg ville forlade Hollywood-
-og ville så gerne prøve mig selv af med den her måde at lave film på.
Kunne jeg også være med i den slags film?
Kunne jeg fungere i så virkelighedsnære film?
INGRID BERGMAN SKAL FILME PÅ TOPPEN AF VULKAN
April 1949.
Vi filmer på en utilgængelig vulkanø, som hedder Stromboli.
Vi er langt væk fra alle nyhedsjægere og paparazzi.
Der er så smukt her.
Skønt at være i fred.
Hollywood skulle lige se mig nu.
Hele øen er involveret i optagelserne.
Nogle er statister og skuespillere.
Andre hjælper til som filmarbejdere.
Da vi kørte ned mod Stromboli-
-stoppede han ved stranden i Salerno og sagde:
"Vent i bilen. Jeg skal lige finde din modspiller."
Han gik ned på stranden, hvor fiskerne arbejdede.
Han vaklede mellem to mænd og tog så begge med.
Fiskerne troede, at de skulle bære udstyr for os.
Til mig sagde han: "Jeg valgte to fyre."
"Vi får se på Stromboli, hvem af dem som er mest intelligent."
"Det var svært at finde en, som var højere end dig."
BERGMANS ESKAPADER SLÅR NED SOM EN ATOMBOMBE I HOLLYWOOD
PROTESTER MOD BERGMANS AFFÆRE
På den tid var det chokerende-
-at en kvinde forlod mand og barn-
-forelskede sig i en anden mand og skiltede åbent med denne kærlighed-
-og ikke benægtede, at hun var gravid.
BERGMAN KÆMPER MOD SKANDALEN
STÆRKE KRÆFTER VIL FORBYDE INGRID BERGMANS FILM
Jeg var til fare for amerikanske kvinder.
Selv min stemme i radioen ansås for farlig.
INGRID VIL FORLADE FILMENS VERDEN
FØLER SIG SÅRET OVER KRITIKKEN
Naturligvis var jeg såret.
Jeg syntes ikke, at det, jeg gjorde, angik nogen andre.
En skuespillerinde skal dømmes på det, hun gør på scene eller lærred.
Det er, hvad publikum betaler for. Kan de ikke lide det-
-kan de udvandre. Jeg syntes, det var forkert at kritisere folks privatliv.
En senator i Washington tog endda ordet for at sige:
"Af Ingrid Bergmans aske skal et bedre Hollywood fødes."
Jeg var i chok. Jeg fik at vide, at hun ikke ville komme hjem.
Jeg var i chok. Jeg forstod ikke, hvordan hun kunne sige-
-at det liv, hun havde i USA, var så forfærdeligt-
-og så alligevel lade mig blive og bo der.
Og hun forlod min vidunderlige far.
Jeg var i chok.
Elskede skat-
-jeg ville ønske, jeg kunne flyve hjem til dig i stedet for at skrive.
Jeg taler til dit fotografi, som står her foran mig.
Kære Pia, vores liv bliver forandret.
Det er svært at skulle fortælle, for vi har haft det så godt og sjovt.
Du må aldrig glemme, at jeg elsker far, og jeg elsker dig.
Vi hører jo sammen, og det vil vi altid gøre.
Men nogle gange vil man gerne bo med nogle andre.
Så bliver man separeret eller skilt.
Det er ikke så usædvanligt, men naturligvis sørgeligt.
Skriv til mig, så skal jeg skrive til dig-
-og tiden går hurtigt, håber jeg, til vi kan ses igen. Mor.
Petter... jeg vil bede dig om at sende nogle ting til mig.
Portrættet af mor og far har jeg savnet-
-og jeg elsker også det af Pia.
På et tidspunkt vil jeg bede dig om alle mine priser.
Jeg har mange tomme hylder. Men det kan vente.
Det eneste, som bliver et problem, er vores 16 mm-film.
Jeg håber, jeg må låne dem af og til, så jeg kan se mig selv som ung.
Okay. Det er så første optagelse med hele...
Med Rossellini-børnene.
Okay? Er du klar?
Hvis jeg skal beskrive min mor med ét ord, så er det "charme".
Hun var det mest charmerende væsen.
Varm og sjov...
Jeg følte altid, at hele rummet lyste op, når hun trådte ind.
Men hun var også ydmyg.
Hun udviste et spagfærdigt mod gennem hele livet.
Hun traf svære beslutninger, kastede sig ud i nye liv.
Fra Sverige til Amerika, så til Italien-
-videre til Frankrig og England. Kæmpe forandringer.
Hver gang tog hun hul på et nyt liv, nye venner, en ny familie.
-Det kræver altså mod. -Og en hel del energi.
Hun gik sådan her.
-Med os lige i halen. -Hun var fuld af energi.
Hun var vedholdende og sikker i sin karriere, men ikke selvsikker.
Ligesom mange andre skuespillere var hun ret så genert.
Det var en lettelse for hende at spille en anden.
Derfor nød hun at være skuespiller.
Hun kendte historien og vidste, hvad hun skulle sige-
-og sådan kunne hun komme over sin generthed.
Måske var hun så opsat på at leve livet fuldt og helt-
-fordi hendes forældre ikke fik lov til...
Jo, hendes far gjorde. Men hendes mors liv blev så kort.
Hun fik ét barn, og så døde hun.
På et ubevidst plan tror jeg, at mor ræsonnerede:
"Jeg vil leve hvert minut fuldt ud."
"Jeg var tredje barn, men mine søskende var døde."
"Den ene var dødfødt. Den anden døde efter en uge."
Denne dagbog vil jeg gemme til evig tid.
Jeg er 14 år, 2 måneder og 3 dage.
Jeg er født den 29. august 1915.
Mine forældre var Friedel Adler og Justus Bergman.
Jeg blev døbt Ingrid.
Jeg var besværlig, støjende, stædig og voldsom.
Min mor døde i 1918 af gulsot.
Jeg har ikke nogen minder om min mor, kun fotografierne.
Tolv år efter min mors død døde min far 29. juli 1929 af kræft.
Vi har en teaterklub i skolen, som jeg leder.
Jeg kan godt lide at danse og at være populær.
Jeg var et meget trist og meget ensomt barn.
Og jeg tror, at jeg reddede mig igennem min barndom-
-ved at opfinde fantasivenner, som jeg kunne tale med.
Jeg var skrækkelig genert, både i skolen og alle andre steder.
Når jeg var omgivet af alle fantasivennerne-
-kunne jeg tale til dem, og de ville svare, præcis som jeg ville.
Og det var sådan-
-jeg blev skuespillerinde, uden at jeg helt forstod det selv.
Jeg var så lykkelig, når jeg kunne udskifte virkeligheden-
-med min egen fantasiverden.
Fiorella, Rossellini-børnenes kusine.
Der ligger det. Det er det der hus.
Sæt farten ned. Man kan ikke gå ind.
Vi må nøjes med at kigge herfra. Se!
Vi kan holde ind til højre her.
Ingrid var som en storesøster for mig-
-og jeg var hendes lillesøster. Sådan var vores forhold til hinanden.
Hun tog mig øjeblikkeligt under sine vinger.
Jeg tror, at det var, fordi hun havde forladt Pia i Amerika.
Hun kunne godt lide at tale med en, der var på samme alder som Pia.
Men jeg blev jo også ældre og til sidst voksen.
Og så fik vi et mere venindeagtigt forhold.
Det var et meget stærkt venskab.
En dag sagde min mor til mig:
"Du skulle tage til Fregene."
"Ingrid Bergman er der."
Jeg havde en kusine, som havde en villa i Fregene.
Min morbror Roberto og Ingrid gemte sig i den villa-
-fordi det vrimlede med paparazzi uden for alle hotellerne.
Jeg sad ude i haven og ventede på dem.
Jeg sad og ledte efter pinjekerner, du ved.
Jeg sad på jorden.
Pludselig så jeg to fødder...
Hendes fødder. Jeg gjorde sådan her.
Og der stod hun og smilede til mig.
Sådan mødtes vi. Hun grinte tit af, at jeg først mødte hendes fødder.
-Hvornår var du sidst foran kameraet? -I "Stromboli".
Og du lovede, det var din sidste film.
Ja, det lovede jeg, for det var en forfærdelig trist tid.
Men tiden læger alle sår. Og nu vil jeg gerne arbejde igen.
Om jeg fandt den realisme, som jeg søgte i de italienske film?
Ja, det gjorde jeg helt bestemt.
Men jeg havde gennem ti år i Amerika-
-og mange år i Sverige, lært at arbejde på en helt anden måde.
Jeg var vant til at få et manus med nogle replikker og have læseprøver.
Der var meget af det, jeg skulle gøre, som fik mig helt ud af den.
Alt blev improviseret. Jeg kunne ikke finde på mine egne replikker.
Han sagde: "Du siger den slags hver dag."
Som i festscenen i "Størst er kærligheden". "Find på en samtale."
"Sig sådan noget, som du siger, når du får gæster derhjemme."
"Hvorfor skulle jeg skrive det ned?" Men jeg kunne ikke.
Hvad skulle jeg sige? Den slags skuespiller var jeg ikke.
De film var på ingen måde dårlige.
Men folk kunne ikke lide dem.
"Stromboli" er ikke en dårlig film. Den er rørende med en fin historie.
Men folk var kun optagede af skandalen og gav den ikke en chance.
Mor fotograferede og filmede rigtig meget.
Hendes far fotograferede også hende. Så det var ikke bare amatørfilm.
Det skabte kontinuitet, bandt familien sammen og hyldede den.
Når hun filmede, havde hun virkelig blik for humor og en stor varme.
Hun mistede sine forældre tidligt i livet-
-og derfor blev fotografierne særligt vigtige for hende.
De symboliserede hendes rødder.
Jeg har timevis af langstrakte film.
Som alle forældre dvælede hun alt for længe ved børnene.
Men hendes film er også sjove og rørende.
Hendes far havde lært hende at passe godt på alle minderne.
Det var en stor sorg for hende, at hun ikke havde søskende.
Hun mistede sin højtelskede far meget tidligt.
Han var nok en fantastisk far. Han forgudede sin datter.
Han var hengiven, nærværende og elskede hende virkelig.
Han var utrolig vigtig for min mor.
De er Jeanne d'Arcs sorthårede svensk-italienske børn.
Rossellini følger Ingrid Bergman til Stockholm for at opføre Jeanne d'Arc.
Stykket turnerer i Europa og var senest i Barcelona.
Rossellini-børnene er ligeglade med, at mor bliver brændt på bålet.
De er mere optagede af de svenske træheste.
For mig var det ren tortur at se hende optræde.
Det var aldrig en fornøjelse. Jeg skal forklare hvorfor.
Det var værst, når hun spillede teater.
Inden hun gik på scenen, led hun forfærdeligt.
Hun havde virkelig lampefeber.
Som barn mærker man det, og det var virkelig...
Jeg gik i panik og tænkte: "Hvad laver hun?"
For eksempel var første gang, jeg så hende på scenen-
-i stykket "Jeanne d'Arc".
Og hun var altså som sagt vanvittig nervøs, inden hun gik på scenen.
Så spillede hun i dette, for et barn, ufattelig kedelige stykke.
Til slut brænder de min mor på scenen foran et meget entusiastisk publikum.
Det var et chok for mig. Jeg vrælede.
Igennem mine 16 år i udlandet har jeg altid håbet på-
-at kunne vende tilbage til svensk teater.
EN STJERNE GÅR OP I RØG...
Alle mine drømme brast.
VISES KUN FREM FOR PENGENES SKYLD
BRANDTALE FRA OPRØRT INGRID BERGMAN
Når man er scenekunstner, skal man naturligvis kunne tåle kritik.
Det er ikke det, jeg mener.
Er det mon, fordi jeg kommer hjem efter så mange år...
Og jeg har oplevet succes og berømmelse og har fået...
...priser for...
...ikke som menneske, ikke for at være en herregårdspige...
...eller en "fin, svensk type".
Det var ikke det, jeg fik alle priserne for-
-i Amerika og i Italien, for de film, jeg har lavet der.
Og man siger jo, at ingen er profet i sit eget fædreland.
Man kommer hjem til Sverige, og det er jo ikke første gang-
-at nogen kommer hjem fra udlandet-
-og bliver mødt med hårdere kritik end ude i verden.
Kæreste Ruth.
Der er så smukt her.
Massevis af sne.
Børnene elskede sneen, så snart de vænnede sig til den.
Jeg har mødt alle fra mit liv i Sverige.
Robertos niece Fiorella er taget med mig.
Jeg kan så godt lide hende. Hun er som Pia for mig.
Roberto har været væk fra Stockholm det meste af tiden.
Jeg tror, han vil indspille en film i Spanien og derefter Frankrig.
Jeg vil virkelig gerne arbejde i Frankrig.
Jeg håber, at nogen kommer med en god idé.
Jeg har fået fire tilbud fra Amerika de sidste par dage.
En film med Gary Cooper og Billy Wilder.
Jeg ville så gerne takke ja, men...
...ikke i Hollywood.
"Ingen, hverken det amerikanske senat, pressen eller præsterne-
-ingen anden end jeg skal bestemme, hvordan jeg lever."
"Elena og mændene", det var Ingrid Bergman.
Ingrid Bergman i en form, som jeg tror var ganske usædvanlig.
Jeg ville lade hende spille komedie. Det følte jeg, hun havde behov for.
Jeg følte, at en komisk rolle-
-ville være det helt rette i hendes karrieres udvikling.
Jean og jeg var blevet nære venner, og jeg ville lave en film med ham.
Han sagde: "Nej, du er alt for stor en stjerne."
Han sagde: "Når din stjerne begynder at dale, sidder jeg klar med nettet."
Efter de film, jeg havde lavet med Roberto...
Alle de film, som dengang slet ikke fik nogen succes...
Det påvirkede selvfølgelig vores forhold negativt.
Andre ville gerne arbejde med mig, men det ville Roberto ikke acceptere.
Men Jean Renoir, som Roberto beundrede-
-kom og sagde: "Må jeg lave en film med Ingrid?"
Han ledte efter en tragisk kærlighedshistorie...
Men så en dag sagde han:
"Jeg vil bruge dig i en komedie, som får alle til at le."
Og så opfandt han Elena.
Jean Renoir kan godt lide at le?
-Og det kan De også? -Ja.
Er det let at arbejde med Renoir?
Ja, det er det, for man mærker, at han elsker sine skuespillere-
-er entusiastisk og utrolig nærværende.
Under optagelserne spiller han selv scenerne, alle rollerne.
I aften er det på husets regning! Jeg giver en omgang!
Hun spytter ikke i glasset, den lille dame.
Lad mig få lidt!
Det er ikke stærkt. Vi har vodka, det er stærkere.
-Hvad lugter vodka af? -Ingenting.
Jeg foretrækker rødvin. Man kan drikke mere af det.
Jeg tror, at Renoir...
...lærte hende, hvad film egentlig er.
Han fik hende til at se filmens rolle i samfundet.
Har film et socialt ansvar? Har den indflydelse på vores samfund?
Eller er det ren underholdning? Og selv det har jo en indflydelse.
Jeg tror ikke, hun havde tænkt over det før.
Hun kunne bare godt lide at spille en anden-
-og ikke være så genert.
Men Renoir fik hende til at tænke i andre baner.
Han gav hende en bedre forståelse for-
-min fars film og andre instruktører inden for den tradition.
Hun var tæt forbundet med min far-
-men brød sig nok efterhånden ikke om at arbejde med ham.
For min far arbejdede aldrig med andre skuespillere.
Og det gjorde det svært at arbejde med ham.
I 1956 rejste far til Indien.
Så vi tog alle sammen med mor til Paris.
Vi boede i en suite på det berømte Hôtel Raphael.
Vi havde det godt, levede i sus og dus.
Jeg blev passet af conciergen.
Det var nok lidt underligt, lettere usædvanligt, men...
Vi havde det sjovt og godt på alle måder.
Det var et luksusliv, ikke noget at klage over.
Kære Mollie.
Jeg spiller teater i Paris, en yderst morsom forestilling.
Roberto er stadig på optagelse i Indien.
Min ven Kay Brown er meget opsat på-
-at få mig tilbage i amerikanske film igen.
Hun har sendt mig stykket "Anastasia".
Instruktøren Anatole Litvak skal filmatisere det.
Roberto blev vred. Han indledte et vildt skænderi-
-og truede med at køre ind i et træ med sin Ferrari.
Men jeg er fast besluttet på at lave filmen.
Jeg skal tilbage til den slags film, jeg føler mig hjemme i.
Kameraerne er på plads, og Ingrid Bergman-
-og Yul Brynner lytter til instruktør Litvak.
Instruktøren Anatole Litvak ville have mig i rollen.
Han måtte kæmpe for mig, for det amerikanske filmselskab var bekymret.
Men Litvak sagde bare: "Uden hende er der ingen film."
Godaften, mine damer og herrer. Velkommen til Ed Sullivan Show!
Amerikas mest populære tv-show!
Med klummeskribent fra New York Daily News: Ed Sullivan!
Jeg ved, at hun er en kontroversiel person.
Så De bestemmer, om hun skal være med som gæst.
Skriv til mig og sig Deres mening.
Hvis De synes, hun ikke skal med, så skriv og sig det.
Det er som sagt seernes beslutning. Jeg vil gerne høre Deres mening.
Jeg synes, som mange blandt Dem, at denne kvinde nu i syv et halvt år...
Hun har haft syv et halvt år til bod og bedring.
Men hvad De end mener...
Må jeg bede om kuverten?
Oscaruddelingen 1957
Vinderen er Ingrid Bergman for "Anastasia".
Det er en ære at blive bedt om at være her-
-i tilfælde af, at Ingrid vandt. Nu har hun vundet-
-og det er en ære at takke for den på hendes vegne.
Men jeg kan ikke vide-
-hvordan hun reagerer, når hun endelig får at vide, at hun vandt.
Så kære Ingrid, hvis du kan høre mig nu-
-eller hvis du ser det i fjernsynet, så skal du vide-
-at alle de andre nominerede og alle, du arbejdede med på "Anastasia"-
-og kære Hitch og Leo McCarey og alle her i aften i New York-
-sender vores lykønskninger, vor kærlighed, vor beundring-
-og hengivne tanker. Mange tak.
Hvordan er det at vinde sin anden Oscar?
Jeg er lykkelig. Meget lykkelig. Hvem ville ikke være det?
Det var en utrolig dejlig film at arbejde på.
Alle var så hjælpsomme. Det var på alle måder fantastisk.
Jeg er så taknemmelig.
Hvad siger børnene til det?
De er meget begejstrede. Men de forstår det nok ikke helt.
Jeg nævnte for dem i går, at jeg håbede på at vinde en statuette.
De løb ind i morges og spurgte, om jeg fik den. De tror, den er stor.
"Jeg er gået fra helgeninde til hore-
-og tilbage til helgeninde i ét og samme liv."
Tiden var inde til, at jeg skulle konfronteres med Amerika igen-
-ankomme alene og sige: "Her er jeg."
"I kan kaste sten efter mig eller acceptere mig."
Jeg var meget nervøs for mødet med mit amerikanske publikum og pressen.
Ingrid Bergman besøger New York og USA for første gang siden 1949.
Under besøget fik hun overrakt-
-New York Film Critics' pris som bedste filmskuespillerinde i 1956.
Har De været ængstelig for, hvordan De ville blive modtaget i New York?
Nej, det er en sand fornøjelse at være her.
Gennem hele mit liv har jeg kastet mig spontant ud i ting og sager.
Det gør livet mere spændende.
Har De fortrudt nogen af Deres handlinger de seneste år?
Jeg fortryder intet.
Jeg fortryder kun det, jeg ikke fik gjort.
Jeg har gjort det, jeg havde lyst til.
Jeg er født med en vis portion mod og eventyrlyst.
Det har hjulpet mig på min vej. Og så lidt humor-
-og en smule sund fornuft. Jeg har haft et rigt liv.
Hun fortrød intet.
Men hun var ikke ligeglad med folk. Hun holdt af Hollywood.
Hun elskede sine venner og sin datter.
Hun respekterede sin første mand.
Men det var et eventyr. Hun var så eventyrlysten.
Livet var til for at skulle leves fuldt og helt.
Det kunne hun ikke modstå.
Min far havde forældremyndigheden, til jeg fyldte 18 år.
Min far tog mig med til Europa for at besøge min mor.
Hun kom aldrig til USA for at besøge mig.
Han tog mig med til London-
-så vi kunne mødes på neutral grund, ikke i Italien.
Da jeg fyldte 18, tog jeg for første gang over for at bo hos min mor.
Irene, kære ven.
Nu er Pia kommet til Paris. Endelig, efter fem lange år.
Det fly, Pia kom med, blev omringet af journalister og paparazzi.
Men vi fik et øjeblik for os selv inde i flyet.
Vi var så glade for at være sammen igen.
18 år og i Rom for første gang. Siden hun var 10 år-
-har hun aldrig set sin mor mere end to uger ad gangen.
De tre børn med Rossellini er i villaen Santa Marinella.
Roberto Rossellini filmer i Indien.
Sensationspressen dér tager sig af ham.
Ingrid smiler som verdens lykkeligste kvinde.
Hun er en god mor og en hengiven hustru, som gør alt for familien.
De unge danser på terrassen. Jeg spiller gammel og går i seng.
Ikke at jeg føler mig gammel, men det er vel en del af legen.
Jeg er alligevel også så lykkelig, at jeg helst vil være alene.
Det hele er gået meget bedre, end vi troede.
Pia trives her. Hun er så åben.
Hun synes godt om alt og er så sød mod de små børn.
Første dag sagde hun, at hun ikke kunne komme til næste sommer.
Men dagen efter sagde hun:
"Hvorfor skulle jeg blive i Amerika, når der er så vidunderligt her?"
Alle forsøger selvfølgelig at gøre hver dag til en fest.
Jeg kan ikke beskrive, hvor glad jeg er.
I retssagen mellem Ingrid Bergman og Roberto Rossellini...
Kæreste Ruth.
Jeg har oplevet lykkelige stunder med Roberto, men også stor ulykke.
Jeg har på alle måder forsøgt at leve sammen med ham.
Men nu ved jeg, at mit liv er et andet.
Han har forladt mig. Han venter barn med en kvinde i Indien.
Underligt nok føler jeg mig lettet.
Forestil dig et barn, som gennemlever forældrenes skilsmisse-
-og at hele dramaet forstærkes af de utallige fotografer.
Ja, det var meget hårdt.
Jeg har stadig nogle billeder af os børn-
-der er taget af paparazzi, som omringer bilen.
Og man kan tydeligt se, at vi er fuldkommen skrækslagne.
"Hvis man fratog mig muligheden for at stå på scenen-
-ville jeg holde op med at trække vejret."
I Lars har jeg fundet et fantastisk menneske, Ruthie.
Jeg er så lykkelig.
Denne gang tror jeg, jeg har fundet den rette.
Tredje gang er lykkens gang. Er det ikke sjovt, at han er svensk?
Vi ligner hinanden på så mange måder. Jeg krydser fingre.
Mine små børn vil nok tage det roligt.
Pia bliver nok mere oprørt og overrasket.
"Hvorfor ville du ikke bo sammen med os børn?"
Hun efterlod Rossellinis børn i Italien-
-og flyttede til Frankrig for at bo sammen med en teaterproducent.
Hun ville hellere bo sammen med ham end med sine børn.
Vi var nok ikke lige så sjove.
Jeg beklager.
Det kan børn ikke lide at høre.
Men sådan er det jo.
Der kommer min hund.
Sandheden er jo, at børn ikke altid er så interessante.
Ikke for alle forældre.
Hvert tiende år vender jeg op og ned på hele mit liv.
Der kommer en periode, hvor jeg må skifte ham og begynde på noget nyt.
Så jeg har været travlt beskæftiget denne vinter-
-med at skabe et nyt hjem-
-og flytte ind i det nye hus og det nye liv.
Vil De så nøjes med at være en prægtig husmor nu?
Nej, lige nu synes jeg, det er sjovt at skabe et nyt hjem.
Men næste vinter tager jeg nok en film- eller teaterrolle.
Vi havde en villa, Santa Marinella, der var som paradis på jord for os.
Jeg er født der. Jeg voksede op i det hus.
Da vores forældre blev separeret-
-havde min far ikke råd til at beholde villaen-
-så den blev solgt. Det var forfærdeligt for os.
Vi var som Adam og Eva, der vises ud af paradisets have.
Så brutalt var det at blive tvunget til at forlade Santa Marinella.
Men så skete miraklet, det sker jo indimellem.
Mor møder Lars, som har en ø i Sverige.
Det er en ganske vidunderlig ø, hvor vi har oplevet stor glæde.
Jeg elsker virkelig den ø, og mor elskede den også.
Indimellem har man brug for noget varigt i livet.
Livet er så foranderligt. Vi ældes, vi skilles, vi skifter arbejde.
Vi skal have et sted, hvor vi kan sige:
"Her er alt, som det plejer."
Dannholmen, Lars' ø. Så afsides.
Om sommeren er alt så klart og glitrende.
Både havet, klipperne og himlen.
Under det første besøg sad vi uden for huset, og jeg sagde:
"Jeg elsker din ø." Og Lars sagde:
"Godt."
"Så gifter vi os."
I en periode boede vi ikke sammen med vores forældre-
-hverken hos mor eller far, fordi de havde giftet sig igen-
-og stiftet nye familier. De installerede os børn i et hus.
Jeg var glad, for i stedet for en dagligstue havde vi en stor legesal.
I stedet for en sofa havde vi bordtennisbord, boksebolde-
-og balletbarrer, så vi kunne danse. Jeg elskede at danse.
Nogle af mine søskende ville nok hellere have haft et normalt hus-
-med en dagligstue af den slags, hvor man ikke må pille ved noget-
-og forældre, som var hjemme hver dag.
Vores forældre boede ikke sammen med os, fra jeg var seks år gammel.
Mor boede i Paris, og vi boede i Rom. Hun var hos os, når hun kunne.
Far så vi til frokost om søndagen-
-selvom man ikke kan sige, han var særlig nærværende. Slet ikke.
-Men han ringede. -Det er sandt.
Hans samtaler var sådan her: "Hvordan går det? Fint. Giv mig Isa."
"Hvordan går det? Fint." Sådan var hans telefonsamtaler.
Flere gange om dagen.
Mor kom hjem til os, når hun kunne.
I ferierne kom vi til Paris, eller også kom hun til os.
Jeg savnede hende meget.
Jeg var meget knyttet til hende. Jeg elskede hende.
Jeg græd, når hun rejste. Jeg spiste intet i flere dage.
Da jeg selv blev mor, forstod jeg, at et barn har brug for sin mors nærvær.
Ellers gør det fysisk ondt.
Mor gav os nogle gange en slags belønning, som jeg elskede.
Vi fik lov at sove i hendes seng.
For mig var det de bedste øjeblikke.
Min karriere har været vigtig for mig.
Da børnene var små, tog jeg dem med-
-men da de begyndte i skolen, blev det sværere.
Det er trist, men jeg tror ikke, mine italienske børn-
-har lidt så meget under det.
Det var altid en stor glæde for os at være samlet.
De var altid så glade for at se deres mor.
Jeg rejste faktisk til Italien hver måned, når jeg ikke arbejdede.
Men når jeg spillede teater, var jeg væk i syv måneder.
En måned med prøver og seks måneders forestillinger.
Men børnene besøgte mig, når det var muligt.
Jeg har tit tænkt-
-at det har været positivt.
Jeg er mere som en ven for mine børn-
-end en mor, som siger: "Har du børstet dine tænder?"
"Du skal i seng nu, for du skal i skole i morgen."
Jeg tror, at for dem var jeg-
-mere som en ven end en mor.
Jeg har altid følt, at mor kun kunne være lykkelig, når hun arbejdede.
Det var bedre, at hun arbejdede, end at hun blev hos os.
Ellers ville vi have en mor, som forsøgte at være lykkelig-
-men som kedede sig en smule.
Jeg tror, at mine søskende af og til havde det sværere med det.
De ville gerne komme i første række. Jeg tænkte:
"Jeg vil det samme som hende. Jeg vil have det lige så sjovt."
Kæreste Mollie.
Jeg er i Rom for at besøge børnene.
Pludselig står jeg over for det værste, man kan opleve.
Isabella har skoliose. Det er ikke til at fatte.
Hun ser jo så frisk og livlig ud.
Mit hjerte synes at stå så underlig stille.
Jeg var den heldigste, for jeg var syg som barn-
-og mor tog fri i to år for at tage sig af mig.
Min rygoperation førte noget godt med sig.
Jeg følte mig ikke forsømt.
Så da der skete noget akut, holdt mor op med at arbejde og tog sig af mig.
Fortæl mig nu, hvad det er, der foregår.
Jeg har sagt op. Eller jeg har byttet det for Paris.
-Har du sagt op? -Ja.
-Hvorfor det? -De ville sende mig til New York.
-Lad os indgå en pagt. -Nej.
Jeg kan ikke tillade, du gør det.
Det er allerede gjort.
Undskyld. Her er glat.
Dans. Ja, sådan.
KAKTUSBLOMSTEN 1969
Jeg vil gerne finde ud af, hvad jeg kan lave nu i min alder.
Det handler ikke kun om udseende, men også om, hvordan man har det.
Jeg har lyst til at fortsætte med at arbejde, også i min alder.
Hun elskede film højt, men når man når en vis alder...
Der findes ikke mange roller til kvinder, som er 45 eller 50.
Man kan spille teater, hvis man har evner for det.
Hun indspillede de film, hun fik tilbudt, og som hun ville-
-men teateret tog over. Og Lars var jo teaterproducent.
Hun var med i "En måned på landet" og andre stykker, jeg så i London.
NEW YORK TOG IMOD INGRID BERGMAN
MED ÅBNE ARME EFTER 21 ÅR
Jeg var i starten af tyverne.
Det var min første rolle med løn i New York, som jeg fik gennem...
...en notits i skuespiller-avisen Backstage.
Det var et stykke af Somerset Maugham, "Den, der ler sidst"-
-med Ingrid Bergman i hovedrollen og instrueret af Sir John Gielgud.
Jeg har aldrig glemt-
-hvor helt igennem jordnær, varm og engageret hun var.
Når jeg tænker på, at jeg kunne have arbejdet sammen med et monster-
-fra showbusiness, som kunne have afskrækket mig helt-
-fra en karriere i branchen, og så at arbejde sammen med Bergman-
-som var så elskværdig og rar.
I mange år havde jeg været en høj og meget klodset person.
Det betød meget for mig at se en, som var så fint til stede-
-i sin smukke, stærke kvindekrop.
Hun dukkede ikke nakken. Hun var stolt og hvilede i sig selv.
Jeg tror, hun følte sig godt tilpas med den gruppe mennesker-
-der var i London.
Blandt andet derfor ville hun gerne fortsætte med stykket-
-med Sir John og blive ved med det liv-
-hvor hun var på scenen, men alligevel i et beskyttet miljø.
Hun havde en gruppe venner-
-som Ruth Roberts, hendes engelsklærer.
Jeg kan huske Ruth og også Kay Brow-
-som var mors agent helt fra begyndelsen. Hun opdagede hende.
Irene Selznick, David Selznicks kone.
De var mors bedste venner. De byggede bro mellem familien og arbejdet.
Hun talte meget om sine børn. Om dig og dine rygproblemer.
Hvad der var sket, og hvordan hun havde det. Hun talte om...
...din tvillingesøster og din storesøster.
Og om hendes søn. Det var hendes familie, hendes nærmeste.
Hun talte mere om jer, end I nok oplevede.
Jeg var overrasket. Efter både mor og Irene Selznick var døde-
-så læste vi deres breve igennem, for dem havde de gemt-
-for at se, om der var materiale til en bog eller noget-
-om de to vigtige kvinder.
Men brevene handlede kun om deres børn.
Det var meget rørende. Begge kvinder elskede deres arbejde.
Det overraskede mig. Jeg troede, brevene ville give os indsigt-
-i Hollywood og i filmens verden. I teateret.
Ingenting. Kun børn.
"Jeg hører hjemme i den her verden af film og teater."
"Jeg vil aldrig forlade den."
Jeg havde længe gerne villet arbejde sammen med Ingmar Bergman.
Så mødte jeg ham igen under filmfestivalen i Cannes.
Jeg var medlem af juryen, og han var i Cannes med "Hvisken og råb".
Jeg besluttede mig for at minde ham om det.
Jeg lagde et lille brev i hans lomme.
Vi skal tilbage og tale med de andre.
Er det fint?
At blive instrueret af så stor en kunstner-
-det er som at blive del af en lille familie, som arbejder sammen.
Han arbejder meget tæt sammen med sine skuespillere.
Han ved, hvad han vil have, og hvordan han opnår det-
-men han er åben over for forslag og villig til at følge-
-skuespillernes instinktive reaktioner. Han bygger videre på dem.
Han ville aldrig sige: "Det skal du ikke blande dig i."
Nej, han får mere og mere ud af en.
Og så hjælper han en med at udvikle det, han gerne vil have frem.
Man får et meget nært forhold til ham.
Datteren siger gennem en hel nat til sin mor:
"Du har ødelagt mit liv. Jeg kan ingenting, for du var der aldrig."
Datteren hader hende, og det skulle jeg sige i en tre sider lang monolog.
I slutningen er hun i billedet, og hun skal sige:
"Jeg er så ked af det. Vil du ikke nok holde om mig?"
Og Ingrid sagde:
"Det vil jeg ikke sige. Jeg vil give hende en lussing og gå."
Det var en katastrofe. Ingmar var rasende, og Ingrid nægtede.
De råbte og skreg ad hinanden. Så gik de ud på gangen-
-og vi tænkte, at nu var filmen ødelagt. Hun nægtede det.
Vi hørte dem råbe ad hinanden, og så blev der stille.
Så gik døren op, og ind kom geniet, Ingmar-
-og skuespillerinden. Han fik selvfølgelig sin vilje.
Må jeg spørge...? Jeg føler vel også...
Jeg skændtes med ham i begyndelsen, som jeg gør med alle.
Jeg er besværlig. Vi kan skændes om scenen, dialogen, rekvisitter-
-men det er ikke for min egen skyld, for at gøre min rolle bedre-
-det er for at gøre filmen bedre. Den skal være så god som muligt.
Men sommetider er jeg meget klodset.
Jeg er ikke diplomatisk, når jeg taler med folk.
Jeg er meget direkte og ærlig. Jeg jokker i spinaten.
Bliver pigen vred-
-bliver datteren vred, selvom hun har bedt hende... Hun skal bare.
Hun havde altid troet, hun var som en engel.
Hun sagde: "Jeg står til rådighed og arbejder hårdt."
"Jeg er let at samarbejde med." Men efter "Høstsonaten"-
-da hun så dokumentaren bag filmen, kom hun hjem og sagde:
"Jeg er virkelig svær at arbejde sammen med."
Hun indså ikke, at hendes ærlighed kunne virke sårende.
HØSTSONATEN 1978
Mens min datter spiller klaver, er jeg i et nærbillede.
Moren betragter sin datter og... Jeg skulle bare se hende spille.
Efter et stykke tid kom Ingmar og sagde: "Hvad tænker du på?"
Jeg svarede, at jeg tænkte-
-at min stakkels datter ikke kan spille klaver.
En fejl hist og her. Hun er sød, men det lyder ikke godt.
Han sagde: "Du tænker på noget helt forkert.
Hun lytter ikke engang til det, hendes datter spiller.
Hun ved godt, datteren ikke er en særlig dygtig pianist.
Hun ser på datteren og husker, hvordan hun var som lille.
Hun løb hen over plænen. Hvor glad moderen var for hendes favntag.
Det gav mig et helt nyt perspektiv på det.
Det er det, en god instruktør kan.
Han forsyner en med rollens tanker, som man så kan udstråle.
Kæreste, lille Eva.
-Er det alt, du har at sige? -Nej.
-Jeg blev bare så rørt. -Kunne du lide det?
-Jeg kunne lide dig. -Det forstår jeg ikke.
Kan du ikke spille lidt mere, nu vi har det så skønt?
-Hvad spillede jeg forkert? -Overhovedet intet.
Som skuespillerinde forsøger man, sådan er det ikke for skuespillere-
-at se ung og smuk ud så længe som muligt.
Men det er svært. Det er lettere på teatret. Publikum er længere væk.
Der kan man snyde sig 10-15 år yngre.
Men på biograflærredet kan ens alder ses.
Det kræver mod at fjerne al sminken-
-og virkelig vise, hvordan man ser ud.
Han gav mig modet til det. Jeg sagde:
"Åh gud. Når mine fans ser mig sådan her, mister jeg hver og en."
Han sagde: "Jeg sørger for, du får nogle nye."
Hun gemte alting. Hun beholdt alle mulige ting.
Her er hendes pas, fra da hun var en lille pige.
Hvem har deres pas fra den alder? Det havde hun.
Hun gemte sine dagbøger, hun gemte breve.
Hun gemte sine opgaver fra skolen og sine børns opgaver.
Og når man tænker på, hvor tit hun flyttede fra land til land.
Det gjorde hun jo. Hun immigrerede flere gange.
Hun boede mange forskellige steder, men hun gemte sine ting.
Hun pakkede det hele ned og tog det med sig.
Hun holdt fast i det. Det var hendes familieliv.
At gemme og have alle de her ting-
-var for hende det samme som at rejse hjem og besøge sine forældre.
Det kunne hun jo ikke-
-men hun kunne tage alle de her ting frem.
Og de mindede hende om dem og om det liv, hun havde levet.
I 1973 fik Ingrid at vide, at hun havde brystkræft-
-men hun fortsatte ufortrødent og lod det ikke påvirke sit arbejde.
Hun lavede sin sidste film, hvor hun spillede Golda Meir, i 1982.
Hun døde nogle måneder senere, 67 år gammel.
Hun sagde altid: "Jeg vil dø med støvlerne på."
At være mor var ikke nok for hende.
Det var bare en naturlig, biologisk tilstand.
Hun valgte skuespillet til.
Mit forhold til min mor var altid meget...
...meget intimt og samtidig...
...nærmest som et dybt venskab.
Hen mod slutningen, hvor hun var syg, havde hun frygtelige smerter.
Jeg prøvede at få hende til at tænke på noget andet, men hvordan?
Min løsning, som jeg også selv havde interesse i-
-blev at bede hende fortælle om sit liv.
Vi tilbragte mange nætter med at fortælle historier for hinanden-
-og grine ad sjove situationer. Det var godt for hende.
Dels fik det hende til at glemme sygdommen-
-og hendes smerter var slemme hen mod slutningen-
-dels blev det en måde-
-hvorpå hun kunne mindes alle dem, der var omkring hende-
-og det liv, hun havde levet.
Hun sagde: "Jeg fortryder intet." Som datter gjorde det ondt at høre på.
Hun fortrød intet, men vi savnede hende frygteligt. Det er svært.
Sæt jer i mit sted. Jeg er hendes datter.
Senere forstod jeg-
-at hun mente, at alle bør realisere sig selv.
Vi bør alle lytte til vores hjerte og være os selv.
Jeg tror, det var det, hun mente.
Folk spørger, om ingen af os vil skrive en afslørende bog-
-om hende som mor, men det kunne ingen af os drømme om at gøre.
For hun var ganske enkelt så sjov at være sammen med.
Hun spillede skuespil. Hun spillede altid.
Og indimellem også i sit virkelige liv.
Hun lod sig føre af vinden.
Men hun var så morsom at være sammen med.
Det eneste, vi børn føler, er, at vi gerne ville have haft mere af hende.
Vi ville bare ønske, hun havde været der mere.
Det, jeg savnede, var ikke en mor, som bagte småkager til mig.
Jeg savnede bare hendes nærvær. Og fordi hun var så-
-vidunderlig åben og sjov-
-så har jeg hele mit liv længtes efter at have mere af hende.
Malene Hollnagel Scandinavian Text Service 2015